Jag reste till San Francisco för att jag inte kunnat arbeta på några månader.
Jag var förlamad av tanken av att skrivandet var irrelevant -
- att den värld som jag kände inte längre existerade.
Det var första gången som jag på ett direkt sätt handskats -
- med beviset för fragmentering, -
- beviset på att allt faller sönder.
Om jag skulle arbeta igen, behövde jag -
- förlika mig med oordning.
Att ormar skulle förekomma så ofta i dina -
- senare verk, var det en omedveten -
- tanke från din uppväxt?
Jag tror nog att det var en omedveten tanke, ja.
Ormar började förekomma i mina senare verk för att de...
Jag tänkte alltid på dem. Man var tvungen att undvika dem.
Har du ormar?
- Har du ormar? - Jag har inga ormar.
Jag gillar inte ormar så mycket.
Hur gör du ute på landet?
Jag tar en kratta och dödar den.
Att döda en orm är samma sak som att äga en orm.
Ja, det är sant.
Jag fick min första anteckningsbok av min mamma -
- med det förslaget att jag skulle sluta gnälla -
- och roa mig själv genom att skriva ner mina tankar.
Det första inlägget är en kvinna som tror sig -
- frysa till döds i den arktiska natten -
- enbart för att finna i gryningen att hon har stapplat in i Sahara-öknen -
- där hon kommer att dö av hettan före lunch.
Jag vet inte vad för mekanism i en femårings hjärna -
- som kan ha frammanat en så idogt ironisk och exotisk berättelse.
Men det avslöjar en förkärlek för det extrema -
- vilket har följt mig in i vuxenlivet.
Min moster Joan växte upp med berättelser om det ödesdigra Donnersällskapet.
Hennes familj korsade faktiskt slätterna med dem.
De skildes åt när Donner insisterade på att ta en genväg som inte var kartlagd.
Hennes familj följde istället den kartan de hade med sig, -
- som ledde till den sista utposten...
Kalifornien.
"Jag föddes i Sacramento och bodde i Kalifornien i större delen av mitt liv."
Jag lärde mig att simma Sacramentofloden före dammarna byggdes.
Jag lärde mig att köra på vallarna till och från Sacramento.
Men Kalifornien har ändå alltid varit ogenomträngligt för mig, -
- en uttröttande gåta -
"- som det är för många av oss."
Min familj kom till Sacramento på 1800-talet.
De kom till det som en utpost.
Och det var den sista utposten.
Formas inte folk av det landskap som de växer upp i?
Det formade allt som jag någonsin tänker eller gör eller är.
Jag minns en gång när vi var insnöade, -
- och min mor gav mig flera gamla nummer av Vogue -
- och visade mig en annons -
- för en tävling som Vogue hade för sistaårselever på college, Prix de Paris.
Första pris var ett jobb i Paris eller New York.
"Det kan du vinna", sa min mor. "Det kan du vinna -
- och bo i Paris, eller New York, vilket du än vill.
"Men du kan definitivt vinna det."
Mitt sista år på Berkeley vann jag det.
Jag tog examen från Berkeley, och erbjöds ett jobb på Vogue.
Så, jag flyttade till New York för att ta jobbet.
Det var förstås väldigt spännande.
När jag såg New York för första gången var jag 20.
Det var sommar och den varma luften luktade mjöldagg -
- och någon instinkt -
- som programmerats av alla filmer jag hade sett -
- och alla sånger jag någonsin hade hört -
- och alla berättelser jag hade läst om New York -
- informerade mig att det aldrig skulle bli likadant igen.
Och det blev det aldrig heller.
När hon var här, för någon tid sedan, -
- var det ett tillfälle i Vogues historia när,
om man var redaktör, bar man hatt och handskar.
CHEFREDAKTÖR
Om man enbart var assistent hade man inte hatt eller handskar.
Det var bara väldigt...
Alla tilltalades med "ms" eller "mrs", det var en annorlunda tid.
Det var spännande, för Vogue var den allra främsta modetidningen.
Man fick lära sig...
...att skriva med ironi...
KOLLEGA PÅ VOGUE
...eller med någon form av humor, något som fångade läsaren.
Man hade inte mycket utrymme till förfogande.
Man hade inte lyxen att få skriva och skriva och skriva.
En del av redaktörerna var något skrämmande.
Allene Talmey, som Joan uppenbarligen kände, -
- kunde vara mycket skräckinjagande.
Jag minns att hon bar en stor ring med en akvamarin.
Hon kunde vara våldsam
när hon strök och korsade ut saker, och hon muttrade:
"Handlingsverb, handlingsverb."
Och alla som höll sig kvar runt henne -
- lärde sig i princip att skriva.
Det första jag skrev för Vogue var: "Självrespekt, dess källa, dess kraft".
De hade tilldelat en artikel vid namn:
"Självrespekt, dess källa, dess kraft". De satte den på omslaget.
Och författaren levererade inte. Det kom ingen artikel.
Så, jag fick skriva den.
Personer med självrespekt visar upp en viss styrka, -
- en sorts moralisk nerv.
De uppvisar vad som en gång kallades för "karaktär" -
- en kvalitet som i abstrakta termer är förmånlig -
- men ibland tappar mark till andra, mera handlingskraftiga dygder.
"Karaktär", viljan att ta ansvar för sitt eget liv -
- är källan till självrespekt.
Hur länge vi än må skjuta på det, lägger vi oss i slutändan ensamma -
- i den där ökänt obekväma sängen som vi bäddat åt oss själva.
Huruvida vi sover eller ej, beror förstås på -
- huruvida vi respekterar oss själva eller ej.
Var det inte ovanligt för Vogue att ha en sådan personlig röst?
Det var nog -
- ganska ovanligt, ja.
Det kunde finnas artiklar om olika sätt att sminka sig eller något i den stilen -
- men de här var helt annorlunda.
Det var personliga artiklar.
Jag började i princip att skriva på en roman när jag kom till New York.
Det var bara något man gjorde.
Man tog examen och nu skulle man skriva en roman.
Så, jag jobbade hela dagen på Vogue, och när jag kom hem -
- åt jag middag och sen skrev jag.
Jag visste inte riktigt hur jag skulle göra det.
Så, jag gjorde bara delar av det.
Sedan nålade jag upp de delarna på väggarna i lägenheten.
EN ROMAN AV JOAN DIDION
Runt tio personer läste den.
Den sålde totalt 11 exemplar.
Första gången jag såg en bok av henne -
- var troligen hennes första roman, Run River.
Det är inte hennes bästa roman, men det var hennes första och...
JOANS BROR
Den handlade om folk vi kände.
Det var en berättelse från Sacramento.
Så jag har alltid tyckt om den.
"Där fanns berättelsen om min far."
Runt honom fanns en sorg som var så genomträngande att den färgade -
- även de stunder då han verkade roa sig.
Han kunde vara mitt i en fest i vårt eget hus, sittandes vid pianot -
- med ett glas bourbon inom räckhåll.
De spänningar han utsöndrade var så starka -
"- att jag var tvungen att springa till mitt rum och stänga dörren."
Min far var djupt deprimerad.
Jag insåg inte det då. Jag trodde -
- att detta deprimerade beteendet var helt normalt.
"Vi gick på bio tre eller fyra eftermiddagar i veckan."
Det var där som jag för första gången såg John Wayne.
I en film sa han till en flicka att han skulle bygga henne ett hus -
- vid en krök i floden där popplarna växer.
Djupt i den delen av mitt hjärta där det konstgjorda regnet alltid faller -
- väntar jag fortfarande på att få höra den repliken.
Jag växte inte upp till att bli den kvinna som är hjältinnan i en västern.
Alla män som jag har känt har haft många dygder -
- och har tagit mig till många platser som jag har älskat, -
- men de har aldrig varit John Wayne.
"De har aldrig tagit mig till den krök i floden där popplarna växer."
Han är en beskyddare.
Du gifte dig med en beskyddare.
Det gjorde jag.
Fast...
Även någon hetlevrad.
- Snabb med att dra. - Ja.
Jag träffade John Gregory Dunne på TIME magazine.
Vi satt i en byggnad, sent på kvällen
och hade druckit för mycket.
SKRIBENT
Det pågick många affärer.
Men folk var mycket skygga med det.
John var en riktig skvallrare -
- och kom alltid in på mitt kontor, -
- höll upp sin hand och sade:
"Det här kommer du inte att tro".
Jag gjorde honom till en karaktär i en bok om att jobba på en tidning.
I början fanns en ansvarsskrivning istället för en friskrivning. Det stod:
"Karaktären Andy Wolferman är baserad på John Gregory Dunne, -
- även om den tenderar att smickra."
Senare sade han:
"Calvin, jag undrar, vad var det med...?
Varför var jag jude i boken?"
Och jag sade: "Det är biten som 'tenderar att smickra'
Du vill inte vara en snobbig irländare i hela ditt liv."
När irländska katoliker assimileras förlorar de något.
De förlorar sin irländskhet, vilket gör dem unika.
De har en väldigt mörk sorts humor.
Irländsk humor är: "En man kysser Blarneystenen -
- och faller och knäcker skallen." Det skrattar irländare åt.
Irländare är utmärkta historieberättare.
När Joans familj korsade landet -
- kom Johns farfar till Ellis Island när han var 11, -
- med enbart en utbildning till tredje klass.
Det var hans kärlek för historieberättande som fick John att bli författare.
Han erbjöd barnen 25 cent, mycket pengar på den tiden, -
- för att recitera en sonett eller dikt av Shakespeare.
John skrev 13 böcker, både skön-och facklitteratur.
Hans äldre bror och min far, Dominick Dunne, -
- blev också journalist och författare.
Jag åkte till Hartford och förälskade mig i hans familj -
- och var fast besluten om att gifta mig med honom -
- så det gjorde jag.
Jag vet inte vad "bli förälskad" innebär.
Det är inte en del av min -
- värld.
Men jag minns att jag hade en klar känsla av att jag ville att det skulle fortsätta.
Jag gillade att vara ett par.
Att ha någon nära.
Jag hade inte kunnat vara med någon som inte var författare -
- för en sådan person hade inte haft tålamod med mig.
På våren, efter att vi gift oss, -
- blev jag och Joan våldsamt berusade på en fest.
Morgonen efter -
- åt vi frukost på en...
På Madison Avenue.
På ett kafé.
Och Joan började gråta vid frukosten.
Jag var tvungen att gå till jobbet.
När jag kom dit, ringde jag och frågade: "Gör det något om jag slutar?"
Och hon sade: "Nej".
Jag sa: "Vi reder ut vad vi ska göra".
Och jag gick in och sade upp mig.
Slut på den berättelsen.
Det är enkelt att se början på saker och svårare att se sluten.
Jag minns nu med en klarhet som får -
- nerverna i min nacke att dra sig samman -
- när New York började för mig.
Men jag kan inte lägga mitt finger på när det upphörde.
Jag vet bara att det var väldigt hemskt när jag var 28.
Allt som sades till mig hade jag hört förut.
Och jag kunde inte längre lyssna.
Jag sårade folk jag brydde mig om -
- och förolämpade andra.
Jag grät tills jag inte ens förstod att jag grät.
Jag grät i hissar, i taxibilar och på kemtvättar.
Det året, mitt 28:e, började jag att förstå lärdomen i berättelsen -
- om att det är fullt möjligt att stanna kvar för länge på nöjesfältet.
Vi bestämde oss för att flytta till Kalifornien i sex månader.
Jag satte in en annons i Los Angeles Times.
"Författare, fru, önskar hus."
Och författaren och frun -
- ville specifikt ha ett hus i västra delen av Los Angeles.
Och vi ville betala -
- runt 300 dollar för det. Det hela var löjeväckande.
Vi fick till slut ett hus. Din mor åkte och tittade på det åt oss.
Huset i Portuguese Bend.
31 MAJ, 1965
Enbart din mor kör 100 km för att titta på ett hus åt någon.
Vi älskade Portuguese Bend.
Huset var beläget på en klippa med utsikt över Stilla Havet.
Joan brukade peka ut valar som migrerade.
Och John tog med min syster, Dominique, -
- och min bror, Alex, och mig ner till tidvattensbassängerna -
- där vi fångade krabbor.
Det fanns en grotta som vi simmade i.
Man var tvungen att hoppa i vattnet på ett visst ställe -
- och ta sig ut, förbi bränningen.
"Tidvattnet var tvunget att vara rätt."
Och man var tvungen att vara i vattnet när tidvattnet skiftade.
Vi var tvungna att vara i vattnet när tidvattnet var helt rätt.
Varenda gång var jag rädd för att missa dyningen, -
- att vi skulle felberäkna det.
Det gjorde han aldrig.
"Man var tvungen att känna dyningen. Att följa med när det växlade."
Det var vad han sa.
Minns du när vi träffades för första gången?
Det var kanske ute i Portuguese Bend.
Detta är mitt -
- femåriga minne av när jag träffade dig.
Vi var vid bassängen.
Alex och jag hade matchande badbyxor, -
- strama cykelbyxor med guldspännen.
Och vi...
Här lekte vi i våra matchande -
- badbyxor. Och alla var så glada att du och John var på besök.
Mamma var ganska nervös och talade om att vi -
- skulle få träffa Johns fru.
Jag träffar dig.
Och John säger...
"Griffin, det är något som sticker ut där."
Och jag tittade ner och en kula hade trillat ut ur sömmen -
- som hade brustit i den strama badbyxan.
Och pappa, John och mamma gapskrattade.
Och jag var scharlakansröd.
Jag var så generad.
Du var den enda som inte skrattade. Du gick bara vidare...
Med helt oberört ansikte.
Jag älskade alltid dig för det.
Men John var förstås obarmhärtig.
Sex månader i Portuguese Bend blev ett år.
John skrev en bok om Cesar Chavez och druvstrejken i Kalifornien.
Joan reste genom mellersta Kalifornien för att hjälpa till med efterforskningar.
För att betala räkningarna, skrev de tidningsartiklar -
- åt Saturday Evening Post, Holiday, LIFE, och Esquire.
Vid ett tillfälle var de krönikörer ihop.
Och oavsett hur olika deras stil och synvinklar var -
- lämnade de aldrig in en artikel -
- utan att den andre fått ta en sista titt på den.
De var varandras allra mest trogna läsare.
Hade ni tankar på barn vid det tillfället?
Jag funderade på barn. Han funderade på barn.
Men vi kunde inte.
Plötsligt blev vi erbjudna ett.
Vad menar du?
Jag menar -
- det ringde i telefonen.
"Jag stod i duschen och brast ut i tårar när John kom in och berättade -"
- vad barnmorskan som förlöst henne sagt.
'Jag har en underbar flicka på sjukhuset' är vad han sa.
'Jag vill veta om ni vill ha henne.'
Senare stod vi utanför fönstret på barnavdelningen på Saint John's -
- och såg på ett spädbarn -
- med resolut mörkt hår -
- och anletsdrag som rosenknoppar.
På hennes handled fanns inte hennes namn, -
- utan II för "Ingen information".
Det var ingen fråga om att det barnet skulle bli vårt.
Nästan alla som jag känner som någonsin har -
- fött ett barn -
- är rädda för att de inte ska vara redo när barnet kommer.
Verkligheten kunde inte vara mer perfekt.
Jag minns att jag lämnade sjukhuset med henne och att vi körde.
Vi körde på motorvägen på väg hem.
Jag tänkte alltid att det var på den motorvägen som vi knöt ett band.
De här bilderna är från Quintanas dop -
- två månader efter att John och Joan tagit med henne hem.
John må ha varit en bristande katolik, men var i sin kärna katolik.
Tanken på att något kunde hända Quintana under de två månaderna, -
- så hon hade hamnat i limbo, var en risk som John inte var villig att ta.
Så, deras första natt i hemmet... -
- väntade en oprästvigd John tills Joan sov -
- och smög sedan in med Quintana i badrummet -
- där han döpte henne i handfatet.
Vi fick flytta från strandhuset, för de ville inte ha ett barn där.
Vi var inte "författare, fru".
Vi var "författare, fru, bebis".
Under de åren jag talar om, bodde jag i ett stort hus -
- i en del av Hollywood som en gång var dyrt att bo i -
- men som nu beskrevs av en av mina bekanta -
- som ett kvarter av meningslöst dödande.
NAKEN KONSTFILM
PORRFILMER
Eftersom viljan att hyra -
- ett omöblerat 28-rumshus i en månad eller två är mycket ovanlig, -
- var kvarteret huvudsakligen befolkat -
- av rock 'n' roll-band, terapigrupper och jag, min make och vår dotter.
De hade ett underbart gammalt Hollywood-hus på Franklin Avenue.
Stort, inte för mycket möbler.
SKRIBENT
Jag bodde där en tid. Jag försökte minnas varför jag bodde med dem.
Hon kom ner relativt sent på morgonen.
Jag var i köket.
Hon brukade ha en kall -
- flaska Cola i kylskåpet.
Hon bar vanligen solglasögon och var tyst.
Jag var tvungen att ha Coca-Cola i kylskåpet.
De skulle vara jättekalla.
Om någon tog min sista Coca-Cola, ställde jag till med en scen.
Det fanns alltid en kartong med burkar av -
- saltade mandlar som hennes mor skickade till julen varje år.
Det måste ha varit oftare, för hon åt dem så fort.
Jag minns ljudet av när hon öppnade en burk.
Jag satt där med mitt kaffe.
Och hon satt där i sina solglasögon och med sin Cola och nötterna.
Men ingen av oss talade.
Jag gillar att sitta och titta på vad folk gör.
Jag gillar inte att ställa frågor.
Jag skrev om Jim Morrison.
Rock 'n' roll-folk är ideala för mig.
De lever bara sina liv framför en.
- Gillade du The Doors? - Jag var galen i The Doors.
- Vad är det med The Doors som drog dig in? - Stygga killar.
Jag skrev en artikel om Haight-Ashbury år 1967.
Och för mig verkade det som att vi såg början av något viktigt -
- som inte handlade om "hippies".
Att det handlade om de missnöjda ungdomarna osv.
Tanken på att man kunde skriva ens tids historia...
DRAMATURG
...vilket Joan gjorde med sin essä, -
- och att den kunde vara lika smidig, mångsidig och nyanserad som skönlitteratur -
- är något enastående.
Hon får den att göra saker som ingen gjort förut.
Mitten höll inte.
Det var ett land av konkursförfaranden, offentliga auktioner, -
- vardagliga rapporter om meningslöst dödande, -
- missplacerade barn och övergivna hem och vandaler -
- som till och med stavade fel på de svordomar de klottrade.
Det var ett land där familjer ofta försvann, -
- i spåret av ogiltiga checkar och papper från kronofogden.
Ungdomar drev från stad till stad, -
- spolade bort både det förflutna och framtiden -
- likt ormar som ömsar skinn.
Barn som aldrig fått lära sig -
- de lekar som håller samhället samman.
Barn var försvunna. Föräldrar saknades.
De som lämnades kvar anmälde dem planlöst som försvunna -
- och gick sedan vidare själva.
Jag hade en tvååring när jag jobbade på det där.
Så det var särskilt intensivt för mig att se de andra barnen.
Det var livfullt för jag var inte med min tvååring -
- och jag kände mig något bortskuren från henne.
När jag slutligen fann min kontakt, sa han:
"Jag har något hemma hos mig som kommer att slå dig med häpnad."
När vi kom dit såg jag ett barn på golvet -
- som slickade sina läppar i ren koncentration.
Det enda som av avstickande var att hon bar vitt läppstift.
"En femåring", sa kontakten, "som tagit syra."
Hur var det att vara journalist när du såg barnet som tagit syra?
Det var...
Låt mig säga dig, det var guld.
Kontentan av det är att -
- man lever för sådana stunder -
- när man skriver en artikel.
Bra eller dåliga.
Men vi, de undertryckta, bedrövliga, -
- kalla engelsmännen, -
- älskade ju förstås tanken på hippierörelsen.
Vi tyckte att San Francisco lät helt fantastiskt.
Så, när Joan Didion rapporterade från hjärtat av...
HIPPIEGENERATIONEN
...Haight-Ashbury om hur det faktiskt var, -
- kom det som något av en chock för oss.
Det var inte så vi trodde att det skulle vara.
Men jag förstår att väldigt tidigt i hennes rapporter, -
- fanns det en slags rädsla för oordning -
- vilket verkligen är en del av Joans skrivande -
- och Joans personlighet.
Jag bodde i Los Angeles.
Och tidningarna som jag skrev för fanns i New York.
Så, jag rapporterade om mycket som de inte såg.
Ibland stötte man på något som verkade...
Som att det skulle krävas mer utrymme än en tidning kunde erbjuda.
Jag kanske skriver en facklitterär bok en dag, men jag skrev ingen på länge.
Det kommer från en dikt av Yeats:
Vad för ett vilddjur som sin stund har bidat hasar mot Betlehem att födas?
Den recenserades av någon i TheNew York Times.
De sa att vad som gjorde boken utmärkande -
- var att den betonar det som en gång kallades för karaktär.
"DET SOM EN GÅNG KALLADES KARAKTÄR."
Och det var:
Helt plötsligt var du en figur.
SAMHÄLLSKRITISKA ESSÄER
REPORTER, ESSÄSKRIVARE TALAR UT
Någon tog med Janis Joplin till en fest i huset på Franklin Avenue.
Hon hade precis spelat en konsert -
- och hon ville ha konjak och benediktin i en tillbringare.
Musikfolk ville aldrig ha vanliga drinkar.
De ville dricka sake, eller champagnedrinkar eller ren tequila.
Att umgås med musikfolk var förvirrande.
Den festen var...
Var kanske den största festen vi haft.
Ungefär halvvägs igenom festen -
- insåg vi att folk saknade sina bilar.
"Jag påpekade det för parkeringsvakten, som frågade: "Vad kan jag göra, mrs Dunne?
Hur kunde jag veta att ni bodde i ett dåligt område?"
Det hemska var att jag minns att jag gick upp till Quintanas rum -
- för att titta till henne.
Och -
- det låg droger på golvet.
Jag kunde inte tro att någon kunde göra så.
ROCKSÅNGERSKA FUNNEN DÖD
Drogerna cirkulerade på den tiden.
Och närvaron av drogerna blev allt som folk tänkte på.
Man ville bli av med dem. Man ville få ut dem ur sitt hus.
I fredags kväll i Los Angeles, -
- blev en skådespelerska och hennes vänner mördade -
- och omständigheterna är spöklika.
Detta var Roman Polanskis hem.
Och det var hans fru, Sharon Tate, som var ett av offren.
Även hon hade knivhuggits flera gånger.
Ett av offren hade en säck över huvudet -
- och ordet "gris" var skrivet i blod på dörren.
Många som jag känner i Los Angeles -
- kände att 60-talet abrupt tog slut den nionde augusti 1969.
Det upphörde precis då orden som mördarna skrev på Cielo Drive -
- färdades likt en skogsbrand genom samhället.
Var befann du dig när du fick höra om Manson?
I din mors pool.
Din mor bar en baddräkt från Pucci.
Det ringde i telefonen, och hon svarade.
- Och det var Natalie. - Natalie Wood.
Och Natalie ringde för att berätta -
- att det hade hänt något hemskt natten före.
Före rättegången mot Manson -
- verkade allt ha en förklaring.
Och plötsligt...
.,..skedde Manson-fallet och inget var längre greppbart.
Lilla Linda Kasabian, 20 år gammal och gravid i sjunde månaden -
- har redan förklarat sig oskyldig -
- till morden på Sharon Tate och sex andra personer.
Linda Kasabian, personen som jag intervjuade i Manson-fallet -
- berättade att de hade åkt förbi vårt hus, vilket var obehagligt.
Hur var det att intervjua Linda Kasabian?
Jag tillbringade faktiskt en hel del tid med henne, -
- både när hon satt i fängelse och innan hon vittnade.
LINDA KASABIAN VITTNAR I TATE-MORDEN
Det var en konstig... situation.
Jag lagade mat åt...
Linda Kasabian och hennes barn.
Och barnet var...
Barnet behövde badas och...
Allting var så märkligt...
Det var så märkligt normalt -
- och ändå var det inte normalt på något sätt alls.
I ljuset av detta, var skildringarna sentimentala.
I ljuset av detta, var alla kopplingar både lika meningsfulla -
- och lika meningslösa.
Prova de här.
Morgonen då John Kennedy dog, år 1963,
handlade jag på Ransohoffs i San Francisco, -
- en kort silkesklänning som jag skulle gifta mig i.
Några år senare blev min klänning förstörd -
- på en middagsbjudning i Bel Air, -
- när Roman Polanski oavsiktligt spillde ett glas rött vin på den.
Den 27:e juli, 1970, -
- åkte jag till butiken Magnin High i Beverly Hills och valde ut, -
- åt Linda Kasabian, -
- den klänning som hon bar när hon vittnade -
- om morden i Sharon Tate Polanskis hem på Cielo Drive.
Jag ser detta som en autentiskt vettlös korrespondenskedja.
Men mitt i sommarmorgonens virrvarr -
- var det lika logiskt som allt annat.
Artiklarna i The White Album, tror jag handlar -
- om det sena 60-eller tidiga 70-talet.
Beatles album var en del av Manson-rättegången.
Det var ett ganska mörkt album.
Sådan var perioden.
På Beatles album, The White Album, -
- fanns det ballader och olika ljudexperiment av Lennon.
Det finns mjuka låtar, -
- hårda låtar, instrumentala låtar.
Hon gör något väldigt liknande i den essäsamlingen
vilket jag finner djupt, och det tog tio år.
SKRIBENT OCH KRITIKER
Jag tror att hon arbetade på den över en tioårsperiod.
Man kunde inte samla en skildring av tiderna.
Tiden var inte sammanhängande.
Så, hon skapade ett sorts verbalt avtryck av tiden.
Jag talar om en tid när jag började tvivla -
- på förutsättningarna i de berättelserna som jag hade intalat mig själv.
Ett vanligt tillstånd, men jag tyckte att det var besvärande.
JAG ÄR EN MAN
Jag antar att den perioden började runt 1966 -
- och fortsatte fram till 1971.
Under de fem åren framstod jag -
- som en kompetent medlem av någon form av samhälle.
Jag skrev några gånger i månaden för någon tidskrift, -
- publicerade två böcker, -
- deltog i samtidens paranoia.
Amerikas besynnerlighet tog sig på något sätt in i den här personens ben -
- och kom ut på andra sidan genom en skrivmaskin.
- Vad pågick i ert äktenskap? - Han var inte nöjd med -
- vad han höll på med, och vi var inte lyckliga i äktenskapet.
Han hade ett hemskt humör.
Det hade inte jag.
- Vad gjorde honom arg? - Allt gjorde honom arg.
När du läser mig vill jag att du ska veta precis vem jag är, -
- var jag är och vad som pågår i mitt huvud.
Jag vill att du ska förstå precis vad det är du får.
Du får en kvinna som under en lång tid -
- har känt sig betydligt frånskild från de flesta tankar -
- som verkar intressera andra.
Du får en kvinna som någonstans -
- förlagt den strimma av hopp hon hade i det sociala kontraktet -
- i det stora mönstret av vår mänskliga strävan.
Jag måste berätta var jag är och varför.
Jag sitter i ett rum med högt tak på Royal Hawaiian-hotellet i Honolulu, -
- betraktar de transparenta gardinerna bölja i passadvinden -
- och försöker sätta samman mitt liv igen.
Min make är här och vår dotter, tre år gammal.
Vi är här på denna ö, mitt i Stilla havet, -
- istället för att ansöka om skilsmässa.
ISTÄLLET FÖR ATT ANSÖKA OM SKILSMÄSSA
Läste han det?
Han redigerade det.
Gjorde han? Så, hur var det...? Var det...?
Vad var er överenskommelse om att skriva om -
- ert inre offentliga liv?
Vi hade ingen överenskommelse.
Vi hade inget...
Vi såg det inte som något som var förbjudet.
Vi tänkte i allmänhet att vi fick skriva med det material som vi hade.
Det var vad jag hade vid det tillfället.
I den stunden.
Han hyrde en lägenhet i Las Vegas.
Lägenheten var en mardröm.
Han sov aldrig en endaste natt i den.
Han åkte dit och bodde på...
Ett hotell.
Det var ingen bra tid.
Men det blev en underbar bok.
FÖRFATTARES RESA IN I FÖRTVIVLAN
Skrev både du och John om mörka saker?
Ja, det var en mörk tid.
Hon är mitt i världen och hon skriver om alla sorters hemskheter.
LAGT KORT
Se på Lagt kort.
Ja, stilen är mycket förfinad, men det är inte ämnet.
Så, det är en udda kontrast mellan ämne och stil.
Maria körde på motorvägen.
Hon klädde var dag med en större målmedvetenhet -
- än hon hade känt på lång tid, för det var ytterst viktigt -
- att hon var på motorvägen vid klockan tio.
Inte någonstans på Hollywood Boulevard, -
- inte på väg till motorvägen, -
- utan faktiskt på motorvägen.
Annars skulle hon förlora sin dagsrytm, -
- dess vanskligt påtvingade fart.
Maria är frånskild på ett sätt som en journalist är frånskild.
Lagt kort handlar om vad Maria ser -
- och vad hon känner -
- vilket är... att försöka att inte känna.
Det fanns en hel del av mig själv i Maria.
Uppenbarligen inte bokstavligen.
Det Maria genomgick i boken, i det avseendet är att hon förlikar sig -
- med erfarenheternas meningslöshet.
Det är vad alla som bor i Los Angeles -
- måste förlika sig med, eftersom inget verkar vara av någon betydelse.
När vi flyttade till stranden, mådde jag särskilt bra.
Joan Didion bor vid havet, en dryg timme från Los Angeles.
Hon delar sitt liv längs med kusten i Kalifornien -
- med sin make John Gregory Dunne, som även han är författare.
Dagen började med att John vaknade och startade en eld
och lagade frukost åt Quintana och tog henne till skolan.
Sedan steg jag upp, drack en Coca-Cola
och började arbeta.
Alla hade sin egen grej.
Hur viktigt är det att bo här?
Jag gillar att se på horisonten.
Jag menar, det är fint.
Den är alltid där, så platt.
Jag gillar hur det känns här.
Jag kom tillbaka till New York efter intervjun och skrev till henne.
Jag skickade det till "Joan Didion, någonstans i Malibu Beach."
Det var adressen jag hade. För jag hade inget med mig.
Och hon fick det.
Jag var snickare som skulle renovera -
- och bygga ut deras hem i Malibu som blickade ut över havet.
Jag tillbringade några månader där...
...i deras hus, tidigt på morgonen till sent på kvällen.
SKÅDESPELARE / SNICKARE
I slutet av varje dag
fick vi förklara varför vi inte hade kommit längre -
- och att det skulle kosta mer.
Ett rum hade blivit byggt.
Och det fanns bokhyllor.
Det fanns däck och en vägg av dörrar och fönster.
Jag hade en ung familj.
Jag tror att jag blev deras snickare av samma anledning som jag blev -
- deras vän, för att jag var -
- ute på djupt vatten -
- på något sätt.
Visste inte vart jag var på väg, eller hur jag hamnat där.
Joan hade alltid en påskfest.
Min familj och jag var alltid inbjudna.
Jag kände alltid att alla var smartare än jag var
och mera bildade.
Men de fick mig alltid att känna mig välkommen och bekväm.
Det var inte hur man tänker sig att Malibu är.
Det var väldigt långt ute.
Det var långt bort.
Och det var kåkar.
FILMPRODUCENT
Och det var småhus.
Och det var folk som bodde avskilt.
Och det var mycket...
Joan.
Alla dök upp i deras hem.
Brian De Palma,
Steven Spielberg, Marty Scorsese,
Warren Beatty.
Warren Beatty var ofantligt förälskad i Joan.
Både hon och John var väl medvetna om det.
Och John brukade...
John tyckte att det var underhållande.
Och om jag hade en middagsbjudning, brukade Warren säga:
"Snälla, kan inte jag få sitta bredvid Joan?"
Det var en het atmosfär.
Jag menar inte "het" som i "sexig".
Jag menar "kreativt het".
Alla pratade eller grälade om filmer.
John, som var en sådan god berättare -
- samlade material och Joan samlade material.
Och de var faktiskt intresserade av vad vi tyckte.
Och de var intresserade av de tankar som vi hade.
Tona från svart. Inuti en tunnelbana, dagtid.
Kameran är nära hennes ansikte -
- medan hon hänger på en sele i tunnelbanan.
Hon ser ut att må illa, kan knappt hålla tag i selen.
PANIK I NEEDLE PARK REGI AV JERRY SCHATZBERG
NEEDLE PARKS VÄRLD
Jag hade läst en bok av James Mills.
Den föddes ur en artikel som han skrev för LIFE.
Den ropade omedelbart "film" för mig.
Jag bad John och Nick läsa den.
Var och en av oss satsade 1000 dollar.
Man fick gå till producenten och...
Och beskriva filmen i en mening.
Deras mening för Panik i Needle Park var:
"Det är som Romeo och Julia, fast de är pundare".
LAGT KORT REGISSERAD AV FRANK PERRY
När du skrev Lagt kort, såg du den som en film?
Blev du överraskad att den blev en film?
Nej, det blev jag inte överraskad av.
Jag önskar att den hade gjorts bättre.
Det var bara annorlunda. Karaktärerna var annorlunda.
Poängen var en annan.
Allt var annorlunda, trots att jag skrev manuset.
Vi arbetar på filmer på ett udda sätt. En av oss skriver första utkastet -
- och den andra fungerar som någon slags superredaktör -
- och skriver det andra utkastet.
I slutändan vet man inte vem som har gjort vad.
När vi skriver manus kan vi göra andra saker. Det är också roligt.
Jag antar att om de hade... en religiös övertygelse, -
- var det för författarsamfundet Writers Guilds sjukförsäkring.
De talade om Writers Guilds sjukförsäkring -
- med nästan vördnadsfulla ord.
När de diskuterade det var det med dämpade röster.
Writers Guilds "sjukförsäkring".
Du har skrivit skönlitteratur, och du har skrivit sanning.
Varför skriver du filmer?
Jag gillar det. Det är kul. Det är inte som att skriva.
- Det är välbetalt. - Det är som att skriva anteckningar...
Anteckningar åt en regissör.
Det är en helt annan form av...
Av något att göra.
Det bidrar även till att finansiera -
- det du tycker om att göra.
- Att skriva böcker. - Ingen tvekan om det.
Den här boken, Bönbok för en vän, är mycket komplicerad -
- och har många lager som ändå alla leder till en gemensam punkt.
När du skriver en sådan bok, för du anteckningar över en tidsperiod -
- och börjar du se hur berättelsen uppenbaras?
Den uppenbaras medan man skriver.
Det var något som jag aldrig trodde innan jag skrev en bok -
- men det gör den.
BÖNBOK FÖR EN VÄN
Som du vet, är Joan en fullständig perfektionist.
Om hon funderar på något och känner sig fast
stoppar hon det i frysen.
JOANS REDAKTÖR
- Visste du det? - Det är ingen metafor?
Nej, i frysen.
- Stoppade hon boken i...? - Manuset i frysen, -
- i en påse och gick sen tillbaka till det.
Morgonen då männen från FBI kom till huset på California Street, -
- förstod Charlotte inte varför.
SKISSER AV KIDNAPPARNA
Hon hade läst i tidningarna om de händelser de talade om, -
- hon lyssnade noga på allt de sa...
SLA: S KRAV TILL HEARST
...men hon kunde inte förstå kopplingen mellan de skoningslösa revolutionärerna -
- som de beskrev och sin dotter Marin, -
- som vid sju års ålder stod på en stol för att göra frukost -
- och hjälplöst grät när hon ombads att städa ur sin garderob.
Söta Marin.
Det var vad de två FBI-männen försökte tala om för Charlotte.
Jag insåg några år efter att jag skrivit klart Bönbok för en vän...
Att den handlade om -
- hur jag förväntade mig att Quintana skulle växa upp.
- Jag förväntade mig separation. - Att hon ger sig av.
Så, jag arbetade igenom -
- den separationen i förtid.
Romaner handlar också om saker som man är rädd för.
Jag insåg att Lagt kort hade handlat om mödrar och döttrar -
- på en viss nivå, och Bönbok handlar om en mor en dotter -
- och separationen mellan dem.
På det sättet att en roman är ett varnande exempel, -
- och om man berättar den, och det sedan löser sig, -
- så kommer det inte att drabba en.
Var du, efter The White Album, intresserad av att göra en flytt
- från det personliga till en större värld? - Jag var uttråkad, ja.
Jag ville flytta till -
- saker som började intressera mig mer.
Det var en svår övergång tills jag upptäckte -
- The New York Review.
Jag frågade henne: "Hur började du -"
- skriva artiklar om politik och -
"- Salvador och Miami och så vidare, för du talade om hur osäker du var."
Hon sade: "Bob Silvers".
Det var hennes svar, att han gav henne självsäkerheten -
- att inte ens ifrågasätta att hon gjorde det.
Jag minns hur jag läste några av hennes saker i LIFE
där hon var någon slags specialkorrespondent
och jag tänkte: "Vilken fräsch röst".
GRUNDARE OCH CHEFREDAKTÖR
Hon hade varken skrivit om politik eller krigszoner.
Hur visste du att hon kunde göra det?
När jag talade med henne och läste hennes verk -
- insåg jag att hon var otroligt kunnig och klarsynt.
En vass observatör.
Och jag ville veta, ur min egen nyfikenhet
som redaktör och vän, vad hon tyckte.
Har du någonsin besökt ett bårhus?
Jag minns att jag tillbringade en del tid på bårhuset i LA -
- och så fort man går in, förbereder man sig så att -
- om en kropp plötsligt uppenbarar sig för en -
- eller rör vid en, att man inte ska...
Eller om man måste beskåda en obduktion, får man inte kräkas.
Och det är nog vad som hände i El Salvador.
Det är en brutal upplevelse.
Det pågick ett hemskt inbördeskrig i Salvador.
Amerikanerna stöttade en mycket, mycket brutal -
- hemsk regering.
Vi talade om det och tanken var att hon skulle åka dit.
Hon ville åka dit.
Hon ville ta del av det.
Man lyfte tidningen och där stod det om hemskheterna -
- och man var tvungen att förstå sig på dem.
Var det farligt?
I El Salvador?
Det var den farligaste platsen som jag någonsin tror mig hamna på.
Det var skräckinjagande.
Jag hade aldrig skrivit om amerikansk politik.
Det hade bara varit utanför min intressesfär.
Det verkade existera enbart för sig självt.
Det verkade inte ha någon relation -
- med folket som hängde på bensinmackarna.
Det verkade inte koppla samman med resten av landet.
De talar gärna ett språk som är vanligt i Washington -
- men som inte nödvändigtvis delas med resten av oss.
De talar om program och lagar -
- och hur de ska implementeras. Eller kompromisser -
- och valkretsar och att positionera kandidaten -
- och distansera kandidaten -
- om berättelsen och hur den kommer att tas emot.
De talar om kandidatens utförande, vilket vanligen innebar hans förmåga
att kringgå frågor.
Inte som medborgare, utan som yrkesinsider -
- anpassade efter signaler som inte ligger inom normalt hörområde.
Hennes artikel om Cheney -
- är enormt förutseende..
...av hela loppet -
- av Bushs politik och kriget i Irak.
Hon valde att skriva om Bush-administrationen,
Bushs krig och framförallt om Cheney, som hon såg -
- som en avgörande -
- och mobbande -
- och verkligen genialt ond figur.
Cheney nådde offentlighetens liv med all anledning att tro -
- att han skulle fortsätta att både uppvakta och besegra misslyckanden.
Att plocka citronerna som han ville ha för sig själv och sedan göra lemonad -
- för att sedan spilla den -
- och låta någon annan städa upp.
"Wilding". Polisen i New York City menar att det är ny tonårsslang -
- för att driva omkring i vargflockar och attackera folk för nöjes skull.
En kvinna som joggade i New Yorks Central Park i onsdags kväll -
- blev våldtagen och nästan ihjälslagen.
Hon är en vit affärsbankir på Wall Street.
Polisen menar att ungdomarna skämtade om brottet i sina celler.
RASERI OCH EN BÖN
Vad drog dig till fallet med joggaren i Central Park?
Det var en naturlig artikel för mig.
Allt som berättades i utsagorna -
- var lögn.
Hon blev djupt misstänksam av hur alla hoppade in i detta...
Denna dubbla bilden av ont och gott.
Att förstå är att förlåta.
Jag vill inte förstå vad som driver...
BORGMÄSTARE ED KOCH
...någon till att bete sig såhär fasansfullt.
Att de kallar oss för djur kommer inte att lösa problemen
- och detta är vad vi vill göra. - Ni ska tro att jag hatar de -
- som tog den här flickan och våldtog henne så brutalt.
Det ska ni veta.
TRUMP VILL AVRÄTTA BOVARNA
En vision som delas av dem -
- som hade tagit attacken på joggaren -
- som en exakt representation av allt som var fel med staden, -
- en stad som var systematiskt fördärvad, förgripen, våldtagen av sin underklass.
Den motsatta synen, delad av de som hade tagit gripandet -
- av de svarande som en exakt representation -
- av sin egen diskriminering, -
- var av en stad där de maktlösa systematiskt hade fördärvats, -
- förgripits och våldtagits av dem med makt.
Jag var bara en grabb som bodde i Flatbush -
- och läste dessa eleganta ord.
När man är van vid att beskrivas efter sin hudfärg -
- läser man allt mycket cyniskt.
Jag läste artiklar i New York Post, Daily News,
The New York Times, mycket cyniskt. Det var som att jag väntade -
- på att Joan skulle skriva den artikel jag behövde läsa.
För den var något som -
- alla resonliga människor, när de väl skalat av...
Som hon hade uttryckt det, retorikens skildring...
Det handlade väl om gammal osämja?
Gammal politisk osämja i staden.
Jag har alltid känt att om jag undersöker något, -
- blir det mindre skrämmande.
Vi hade en teori om att om man höll en orm inom synhåll -
- skulle den inte bita en.
På samma sätt -
- vill jag konfrontera smärta.
Jag vill veta var den är.
Sade läkaren till dig: "John, pumpen är trasig"?
Pumpen var trasig och jag var -
- en kandidat för kardiovaskulär katastrof.
Det brukar bidra till att man fokuserar och koncentrerar sig, -
- så jag började fundera på -
- vem jag var, hur jag hamnade här och hur det påverkade mig som författare.
Varför flyttade ni till New York?
John ville flytta.
Han var rastlös.
Han kände sig stel.
Hans plan var att tillbringa mer tid i New York.
Hade du någon förbittring?
Vi hyste faktiskt aldrig sådana känslor mot varandra.
Folk har svårt att tro på det, men varken John eller jag -
- var någonsin avundsjuka på varandras arbete.
Jag var glad att se honom i New York igen.
Han motionerade genom att promenera i Central Park på morgnarna.
Ibland hade han inte bara samlat på sig skvallret från middagsbjudningen -
- kvällen innan, utan även skvallret från de han träffade i Central Park.
John talade i telefon om skvaller med sina vänner varje morgon.
Om någon av oss hade skvaller åt honom, ropade han: "Joan, lyft på luren!"
Trots att hennes kontor låg precis bredvid.
Men om han gjorde det var det riktigt bra skvaller.
När min fru levde, var vi parvänner.
Vi åt ofta middag med dem.
Bland alla de gifta par jag kände -
- var de paret som nästan alltid var tillsammans.
Jag sade alltid...
De var den sortens gifta par som -
- avslutade varandras meningar.
Fast John avslutar Joans meningar -
- oftare än Joan avslutar Johns.
När man talade med dem i telefon, insåg man -
- att de bara satt mitt emot varandra.
Folk sade ofta att han avslutade meningar åt mig, och det gjorde han.
Han var mellan mig och världen.
Han svarade inte bara i telefon, han avslutade mina meningar.
Han var skärmen mellan mig och hela världen.
Så som barn alltid känner sig utelämnade.
En gång talade vi om vilken sorts mor jag hade varit och -
- hon sade, överraskande nog:
"Du var okej, men du var lite fjärran".
Jag förstod det inte då, jag insåg inte hur det var möjligt, -
- för hennes far och jag behövde henne uppenbarligen.
Det är ofta så vi handskas med våra barn.
Senare insåg vi att vi kanske inte hade lyssnat på dem alls.
Vi hade lyssnat på det yttersta av vad de sa -
- utan att låta det sjunka in.
Och Q gifte sig.
Hur kort efter att de träffats gifte de sig?
Ganska kort.
Jag undrar om du var orolig för henne?
Vi var oroliga för henne.
Men -
- inte så mycket för att hon gifte sig.
I den stunden verkade det som att -
- det var bra för henne.
Vad var det då ni oroade er för?
Jag oroade mig för att hon drack för mycket. Det var -
- det främsta bekymret.
Hon ringde mig och sa: "Susan, jag har en ny...
Jag har en ny pojkvän".
QUINTANAS BÄSTIS
Jag sade: "Det är ju fantastiskt".
Och hon sa: "Herregud, han är så fantastisk, jag är så lycklig", -
- och jag sa: "Men var träffade du honom?"
Hon sa: "Du kommer inte att gilla det". Jag sa: "Vad då?"
Hon sa: "Han arbetar på baren som jag går till ibland".
"Mina föräldrar älskar honom. De är så glada för mig."
Hon sa: "Om du tar detta ifrån mig, -"
- detta är det bästa som någonsin har hänt mig.
Jag tror inte att jag någonsin kan -
- tala med dig mer -
"- om du inte kan vara lycklig för mig".
De var så nöjda och lyckliga, och Quintana såg så lycklig ut.
Allt verkade gå så bra, och sedan...
JOHN OCH JOANS AGENT
...stapplade vi över till den allmänna delen av huset -
- för en liten bröllopsmottagning.
Vi önskade dem lycka och hälsa, -
- vi önskade dem kärlek och tur och vackra barn.
På bröllopsdagen den 26 juli, 2003 -
- kunde vi inte tänka oss att sådana vanliga lyckönskningar -
- inte skulle besannas för dem.
Notera gärna -
- att vi ändå såg lycka och hälsa och kärlek och tur -
- och vackra barn som vanliga lyckönskningar.
Quintana hade varit för sjuk för att komma på middag på julafton.
På morgonen ringde hon och sa att hon knappt kunde andas.
Hon hade åkt till akuten kvällen innan, -
- men var tillbaka igen.
När hon kom till sjukhuset -
- var hon i behov av akut vård.
Hon var mycket nära döden då.
Quintana hade tagits in med något som verkade vara -
- inte så allvarligt, som influensa eller något sådant.
Men det hade fort utvecklats till något annat och hon -
- låg på intensiven.
Hon hade en slang ner i halsen för att kunna andas och...
Och John -
- talade i detalj om allt det där, men...
Hans röst lät helt annorlunda mot hur jag hade hört den förr.
Johns röst började brista, och jag har aldrig...
Jag hade aldrig hört honom så.
Han snyftade och sade:
"Quintana är så sjuk, jag vet inte...
Jag är bara så orolig".
Vi satte oss ned.
Jag fokuserade på att blanda salladen.
John talade från och till.
Hans vänstra hand var höjd och han var orörligt ihopsjunken.
Jag minns att jag sade: "Gör inte så".
När han inte svarade, var min första tanke att han hade satt något i halsen.
Jag minns att jag försökte lyfta honom ur stolen -
- för att ge honom Heimlich.
Jag minns hur tung han var när han föll.
Först mot bordet, sedan till golvet.
Den kvällen fick jag ett samtal där de sa:
"Jag talade nyss med Nick Dunne, jag har något hemskt att säga".
Och jag sa: "Herregud, Quintana dog".
Hon var tyst och sade sen: "Nej, inte Quintana, utan John."
Kvällen då han dog -
- kom jag tillbaka hit.
Det var inte mycket...
Det var inte mycket mer att göra. Jag ringde din far.
Det var det första jag gjorde.
Och...
Jag hade ett obligatoriskt samtal och -
- sedan -
- var det över.
Efter att John dog, var det som...
Det var inte som en irländsk vaka, utan som en Shiva.
BRORSON
Det var folk i huset -
- hela tiden, tills man sade åt dem att gå hem.
Jag var där ofta under de kommande veckorna.
Hennes dotter låg fortfarande på intensiven och...
Och John var borta.
Och vi var alla oroliga för att hon inte skulle äta, och jag...
Jag insåg att hon åt congee.
Så, jag åkte till Chinatown och köpte congee, -
- som är en sorts risgröt.
Till slut så sa hon: "Calvin, vi har nog ätit nog med congee."
Vid den tiden hade jag gift mig med Rosemary.
Vi bodde runt hörnet.
Rosemary kom ofta över, men just den här kvällen -
- vilket jag tror var ganska tidigt i...
I bortgången -
- gick vi in på Johns kontor -
- och Joan öppnade en av garderoberna.
Hon stod bara där och funderade en stund.
Jag såg på allt och förutsatte att vi tänkte samma tanke, -
- att hon var tvungen att göra sig av med kläderna så småningom.
Hon sade: "Men tänk om han kommer tillbaka?"
Det enda jag minns är att -
- i den stunden verkade det inte alls så osannolikt ändå.
Det kändes faktiskt troligt.
Vi kunde inte ha en begravning för John -
- förrän Quintana var frisk nog att gå på den.
Vid begravningen var hon inte...
Hon verkade inte vara så stark.
- Ja. - Just då.
Och -
- hon hade en plan att åka till Los Angeles
- nästa dag. - Jag vill inte medge det, -
- men jag uppmuntrade henne att åka till Los Angeles, jag trodde att det var bra.
Jag hade ju helt fel.
Å andra sidan hade det kunnat vara en fin idé.
Dagen i Malibu.
Men det var det inte.
Var det vad hon ville? Att åka till Malibu där...
Ja.
Där hon var uppvuxen. Ja, förstås.
Hon klev av planet och trillade och slog i huvudet...
Hon trodde att hon var okej, och...
Som det är med hjärnskador, plötsligt var hon inte okej.
Quintana hamnade i koma efter fallet på flygplatsen.
Därefter följde två år av rehabilitering -
- men i slutändan förlorade hon viljan att kämpa -
- och hennes hälsa försämrades hastigt.
Den sommaren släppte hon slutligen greppet.
3 MARS, 1966 - 26 AUGUSTI, 2005
ETT ÅR AV MAGISKT TÄNKANDE
Sorg visar sig vara en plats som ingen av oss känner till förrän vi når dit.
KÄRA MAMMA
NÄR DU ÖPPNADE DÖRREN
VAR DET JAG SOM SPRANG IVÄG
Vi vet att någon nära oss kan dö.
Vi kanske förväntar oss att känna chock.
Vi förväntar oss inte att chocken ska vara så förödande -
- att den separerar kroppen från sinnet.
Vi kan förvänta oss vara trötta, -
- förtvivlade, vansinniga av förlusten.
Vi förväntar oss inte att bli bokstavligen galna.
Sansade personer som tror att deras make ska återvända och behöver sina skor.
Inte heller kan vi förutse det ändlösa tomrummet som följer, -
- den obevekliga följd av stunder då vi konfronteras -
- av upplevelsen av meningslösheten självt.
Jag var tvungen att skriva ner det -
- eftersom jag inte visste hur det skulle kännas.
Det visade sig vara ett sätt att hantera krisen på, men det var inte min plan.
Manuset bara dök upp.
Jag visste att hon jobbade på något, men hon talade aldrig riktigt om -
- vad hon arbetade med.
Jag tog med det hem, och som man kan föreställa sig var det...
Det var något helt otroligt och oväntat.
Jag tror att hon kände att hon behövde detta.
Hon var tvungen att skriva ner det för att förstå det...
Men det var otroligt hur de två händelserna kunde ske.
John och sen Quintana.
Och Quintana är förstås inte med i boken, -
- trots att hon hade dött i augusti det året, -
- och jag fick boken i oktober.
Det är den första boken om sorg -
- som inte skrivits av en troende.
Joan Didion tror, Gud vet varför, på mänsklighetens bedrifter.
Att någon med det perspektivet skriver om att möta -
- en enorm vägg av sorg, -
- tomrum, att den personen som hon älskade mest försvann, -
- talar till en samling människor -
- som aldrig har haft något att läsa om ämnet.
Vem vet vad man ska göra med det?
Man kan sörja sin fru som dog för en månad sedan -
- och alla andra har gått vidare -
- och allt är helt normalt.
Ett antal månader har passerat -
- och man förväntas vara normal.
Hon skrev inte i ett romantiskt töcken -
- hon skrev från den djupa skärpan -
- av någon som kan uttala sig om sorg.
Det är det svåraste att skriva om. Hon gjorde det som journalist.
Hon gjorde det som romankaraktären "Joan Didion" -
- i en sann historia om sorg.
Det svåraste var att avsluta den.
För, så länge som jag skrev den -
- var jag på något sätt i kontakt med honom.
Och när du blev klar med boken?
"Vi vet alla att om vi själva ska leva, -"
- finns det en tid då vi måste överge våra döda.
Släppa dem, låta dem vara döda.
Släppa dem i vattnet.
Låta dem bli fotografiet på bordet.
Denna vetskap gör det inte lättare att släppa taget om dem i vattnet.
Jag ville inte att året efter att någon av dem dog skulle ta slut.
Jag visste att när det andra året påbörjades och dagarna passerade -
- skulle vissa saker hända.
Min bild av dem vid dödsögonblicket var något -
- som hände ett annat år.
Min känsla av John och Quintana själva, John och Quintana vid liv -
- skulle bli ännu mera fjärran -
- dämpad -
- omvandlad till något som bäst tjänade mitt liv utan dem.
Faktum är att detta redan sker.
"För en gångs skull, låt det bara vara."
Hej.
Se vad mycket soppa du har.
- Vem gör allt det åt dig? - Vad för soppa?
Allt detta, är det inte soppa?
Nej, det är glass.
Griffin känner att han måste berätta att han får samtal från oroliga bekanta.
De är framförallt oroliga för min hälsa, min vikt.
Jag påpekar att jag har vägt lika mycket sedan det tidiga 70-talet.
Griffin säger sig känna till detta.
Han meddelar bara vad mina oroliga vänner -
- har nämnt till honom.
Jag hade funderat på att det var dags att göra något helt nytt -
- och att en pjäs kunde vara intressant.
Så jag talade med David Hare.
När det gällde pjäsen -
- fanns det två problem:
Ett, hon hade aldrig skrivit en pjäs.
Men för det andra, så stod vi inför det verkliga problemet -
- att Quintana, hennes dotter hade dött sedan boken skrevs.
Och medan boken handlade om sorgen för hennes make, -
- hade hennes dotter sedan dess också dött.
Jag fick den olyckliga uppgiften -
- att säga till Joan -
- att hon var tvungen att öppna upp -
- om material som inte finns med i boken, men -
- som skulle vara med i pjäsen, -
- och som hon vid det tillfället inte hade någon avsikt att skriva om.
Men en av de underbara sakerna med att jobba med Joan -
- är att hon aldrig låter det synas om hon är obekväm.
Så hon sa aldrig till mig:
"Detta är ofantligt smärtsamt".
Hon såg det bara som ett jobb som skulle göras.
Och jag tror att det var enormt smärtsamt för henne.
Då vägde hon enbart 34 kg.
"Och jag sa:" Om jag gör den här pjäsen -
- ska jag stoppa lite kött på hennes ben. Det är vad vi ska åstadkomma."
Vi ska göda henne genom att göra den här pjäsen.
Vi ska göra henne lycklig, och genom det...
Hon kommer aldrig att bli tjock, men hon ska inte förbli på 34 kg.
Och vi lyckades.
Med andra ord, jag såg till att hon åt och...
Om jag arbetade med henne, brukade vi ha mackor till och jag sa:
"Jag tänker inte äta min macka förrän du har ätit din.
Du ska äta den där mackan."
Vi såg till att hon åt och scenchefen -
- formaliserade det så att hon anrättade ett bord -
- i en flygel och lade en röd schackrutig duk ovanpå -
- med en skylt där det stod "Cafe Didion".
Så, mellan föreställningar eller före en föreställning kom hon in -
- och vi gav henne croissanter med sylt eller soppa.
När rundan av föreställningar var över, var hon i ganska god form.
Vi var mycket nöjda och jag sa:
"Jag bryr mig inte om den här pjäsen är i konstens tjänst, -
- den är i mänsklighetens tjänst... Vi fick Joan att blomma igen."
Och jag tror att pjäsen gav hennes liv ett ramverk -
- under en mycket, mycket svår tid.
Ett större perspektiv som jag kom att förstå -
- var värdet av en gemensam upplevelse.
Även publiken bidrar, och vi samarbetar allihopa, -
- vilket verkligen liknar livet självt, inte sant?
Detta hände -
- den 30 december, 2003.
Det kan framstå som länge sedan, men det är det inte när det sker en,
och det kommer att hända er.
Omständigheterna kan skilja sig, men det kommer att ske.
Det är vad jag är här för att berätta.
Det var underbart att få se bilderna -
- av när du och Joan förberedde er.
Kan du se eller ska jag lyfta upp den?
Annars tror jag inte att du kan se, va?
Jag kan se.
Är det där jag?
Ja, det är det.
Ja, hon har ju mörka glasögon på...
Där ser du mycket glamorös ut. Därmed inte sagt att du inte -
- ofta, om inte alltid, har sett extremt glamorös ut -
- men just där är du verkligen -
- glamorös med dina mörka glasögon.
Här är hon. De vackra flickorna.
I mars 2009 dog Tash.
Jag hade fått en annan förståelse...
...av hur saker och ting förändras, men inte bara förändras -
- på ett sätt som man inte hade förväntat sig -
- utan även förändrar...
Förändrar vår uppfattning, det är vad Ett år av magiskt tänkande handlar om.
Det här är John.
- Där är John, ja. - Bredvid Tasha.
Jag är så glad att du har med dig de här.
Ja, tack, jag är också glad.
Det -
- förändrade min uppfattning på ett specifikt sätt -
- där jag förstod -
- något jag inte tidigare förstått.
Vilket var -
- att man inte blir totalt dyster och nedstämd.
Ja.
FÖRFATTARE AV ETT ÅR AV MAGISKT TÄNKANDE
BLÅ SKYMNING
Den här boken heter Blå skymning, och när jag började skriva den -
- insåg jag att mina tankar mer och mer föll på sjukdomar.
Till löftets ände, dagarna som falnar, -
- bortgångens oundviklighet, ljusets avtagande.
Blå skymning är motsatsen till ljusets avtagande, -
- men är även dess varning.
Att skriva Blå skymning var -
- en helt annan upplevelse för dig, rent kreativt.
Det var faktiskt svårt.
Mitt i det tänkte jag: "Jag behöver inte skriva klart det här" -
- och jag övergav det nästan.
Men...
Jag kämpade på.
Är det för att det handlade om Quintana?
För att det handlade om Quintana.
När hon skrev Blå skymning...
När jag läste den -
- så skickade jag henne ett meddelande.
Och hon svarade: "Jag skrev den enbart för dig.
Du var den enda anledningen jag hade till att skriva den."
Och det gjorde mig mycket upprörd.
Hon sa: "Jag visste att du var den enda som skulle förstå denna bok".
Jag sa: "Jag kommer inte att vara den enda.
Många andra kommer att förstå den." Men jag var otroligt rörd för att hon...
Blå skymning var hennes -
- sätt att avsluta processen som vi hade varit med om.
Jag tror att hon ville skriva om Quintana -
- och vad som hänt, och...
Jag tror att Joan alltid skriver för att ta reda på -
- vad hon tycker och känner, så jag tror -
- att det är vad Blå skymning delvis handlar om.
Det kanske var någon form av befrielse med.
Tanken om att man skriver ner det och sen...
Det är inte att hon vill glömma det, -
- men det bringar klarhet i det på något sätt.
Jag kunde inte, på något sätt -
- konfrontera min dotters död -
- under en lång tid.
Hon var mycket mer bekymrad än jag någonsin insett -
- eller erkänt, för att hon var...
På samma gång som hon var orosfylld, var hon oändligt underhållande och rar.
Och det är förstås vad jag brukade fokusera på.
De flesta av oss försöker fokusera på vad som fungerar för oss i livet -
- och hennes underhållande sida fungerade verkligen för mig.
När jag var liten, berättade de om Donnersällskapet för barn i Kalifornien.
Den intressanta delen av den berättelsen är -
- misslyckandet att planera för missöden.
Att planera för att skydda varandra, att skydda sig själva.
Hon var adopterad.
Hon gavs till mig att ta hand om och jag misslyckades, -
- så jag kände en enorm skuld.
En sak som oroar oss med döden är att vi är rädda för att -
- vi lämnar kvar människor och att de inte klarar av -
- att ta hand om sig själva, att vi måste ta hand om dem.
Men, i själva verket -
- lämnar jag inte kvar någon alls.
Jag vet att jag inte längre kan nå henne.
Jag vet att om jag försöker nå henne, kommer hon att tyna bort av min beröring.
Försvinna.
Övergå i intet.
Avta så som en blå skymning avtar.
Slockna likt ljuset.
Återvända till det blå.
Jag placerade hennes aska i väggen.
Jag vet vad det är jag nu upplever.
Jag vet vad skörheten är, jag vet vad rädslan är.
Rädslan är inte för vad som har förlorats.
Det förlorade finns redan i väggen.
Rädslan är för vad som ännu kan förloras. Man kan tro att inget mer kan förloras -
- men ändå finns det ingen dag i hennes liv då jag inte ser henne.
Hej, allihopa och välkomna till Vita huset.
Tack för att ni har gjort oss sällskap för att fira Joan Didion -
- som med rätta har förtjänat utmärkelsen som -
- en av de mest uppskattade amerikanska författarna i sin generation.
Det förvånar mig att hon inte redan fått den.
För i hennes överlägsna skicklighet i skrivandets konst -
- utforskar hon kulturen runt oss -
- och avslöjar sorgens djup.
Ms Didion har skapat verk med enastående ärlighet och resolut intellekt.
Hon har gjort personliga berättelser universella -
- och belyst de till synes perifera detaljerna -
- som är centrala för våra liv.
"Se tillräckligt och skriv ned det", intalar jag mig själv.
Och sedan någon morgon, då världen tycks tömd på under,
någon dag då jag bara drivs av rutinerna
av vad jag förväntas göra, vilket är att skriva...
På en sådan bankrutt morgon ska jag öppna mitt anteckningsblock -
- och där ska det finnas ett bortglömt konto med ackumulerad ränta.
Fri lejd tillbaka till den yttre världen.
Allt kommer tillbaka.
Jag minns vad det innebär att vara jag.
Det är alltid poängen.
UPPLÄSNING UR VERK AV JOAN DIDION
Undertexter: Tomas Lundholm